Dc.
ThDr. PhDr. MUDr. et Dr. Jaroslav Maxmilián Kašparů
Nikdy
jsem se nesetkal s tak otřesnými případy násilí dětí, říká
Max Kašparů.
Má
za sebou 45 let praxe dětského psychiatra, ale dnešní společnost
ho neustále překvapuje. A často i negativně. „Nikdy jsem se
nesetkal s tak otřesnými případy násilí ze strany dětí jako v
této době,“ říká Max Kašparů, držitel největšího počtu
vysokoškolských titulů v České republice.
Začali
jsme nový rok, vánoční smířlivost vyvanula, vše opět vklouzlo
do starých kolejí. Jaký jev ve společnosti vás nejvíce zaujal
na přelomu těchto let, který řadíte k těm nejdůležitějším?
„Samozřejmě pokračující rozpad hodnot, jakými jsou slušnost
nebo stud za zlé jednání. A také rozdělená a stále více
rozdělovaná společnost,“ říká psychiatr a teolog Max Kašparů.
Kdo
a co společnost rozděluje?
Takzvaných
rozdělovačů je více, ale důležití jsou dva. Jednak je to ona
stará známá rozdělovací příčina – ekonomické rozdíly. Na
jedné straně velmi bohaté a pořád bohatší skupiny lidí a na
straně druhé chudé a chudnoucí jiné skupiny. Je to patrné už
ve školách, šikana nemajetných není nijakou výjimkou. A víme z
minulosti, že kdykoli se tyto dvě skupiny dostaly do konfliktu,
nikdy to neskončilo dobře. Potom je tady ale ještě horší,
plíživější, a tím pádem nebezpečnější rozdělování. Je
záměrné, umělé a velmi promyšlené. Často se ho dopouštějí
politici, ale k hlavním jeho strůjcům patří samozvaní
intelektuálové.
Jak
se to jejich rozdělování konkrétně projevuje?
Předně
dělí lidi na chytré – k těm počítají sami sebe a všechny,
kdo mají stejné či podobné politické, světonázorové a
ideologické názory – a na ty ostatní, hloupé. Rozdělují tak
už podle bydliště. Na nás, kdo žijeme na venkově a volíme jiné
strany než oni, se dívají jako na méněcenné a podřadné lidi.
Objevily se už i názory, že by každý občan neměl mít právo
volit. Mělo by to být prý dovoleno jen tomu, kdo má určité
vzdělání, tudíž patří mezi intelektuály. Oni se pasují do
role jakýchsi pionýrů nového života, nového životního stylu a
považují se za majitele pravdy. Přičemž jsou to obyčejní
novodobí kádrováci. Nálepkují těmi nejhoršími nálepkami
každého, kdo si myslí něco jiného než oni, a obzvlášť rádi
sahají až k extrémním nálepkám. Třeba člověka, který se
prohlásí za vlastence, označí jako extremistu, xenofoba, nacistu…
a zdá se, že si už nejenže neuvědomují svou agresivitu, ale
především asi ani netuší, jak právě oni ze všech nejvíc
rozdělují společnost a zasévají do ní nesvár, spory a
nenávist. Mnohem více než všichni ti, které označují těmi
svými extrémními nálepkami.
Z
čeho to pramení?
Je
to pohrdání lidmi, kteří se dívají na svět jinak?
Vychází
to z pýchy. Křesťanství učí, že nejtěžší ze všech hříchů
je pýcha. Z pýchy vycházejí všechny ostatní hříchy. Všechno
zlo vychází z pýchy. A tohle je pýcha na svůj domnělý
intelekt.
Teď
mě napadá, vy se šesti doktoráty a jednou profesurou se
nepokládáte za intelektuála?
Chraň
mě toho Bůh, abych se považoval za intelektuála. Jsem vesnický
člověk, žiji mezi lidmi, kteří mají své obyčejné starosti a
někdy velké starosti, a nemám čas filozofovat o takových věcech,
kvůli kterým intelektuálové nálepkují své spoluobčany. Vadí
mi na nich třeba i to, že se sice pokládají za intelektuály, ale
přitom s vámi nesoupeří myšlenkově, kdepak. Své názory
prohlásí rovnou za jedinou pravdu, ostatní názory označí za
dezinformace nebo fake news, oponenty zesměšní. Nastaví pravidla
tzv. korektnosti. Explicitně sice nepopírají svobodu slova, ale
implicitně propagují náhubek politické korektnosti. Opravdu silně
mi připomínají ony komunistické kádrováky.
Učitelé
jako živý terč. Děti jsou agresivnější, školy hlásí urážky
i násilí
To
je smutné, třicet let po listopadu ’89…
Samozřejmě.
Je to také jeden z důsledků rozpadu hodnot, které držely
společnost pohromadě stovky, některé i tisíce let. Nic například
už není
ostuda,
jakýkoli stud se z lidí úplně vytratil. Všechno je relativní.
Na jedné straně stále více zákonů a novelizace už
novelizovaných zákonů, že se v té houštině paragrafů
nevyznají pomalu ani právníci, na straně druhé nepochopitelná
benevolence až bezhraničnost ve výchově dětí. Ty proměny, do
kterých se dostáváme, jsou silně vidět právě na dětech. Víte,
kdybych pracoval v oblasti dětské psychiatrie půl roku nebo rok,
tak bych se neodvážil srovnání, které teď udělám. Ale mám za
sebou 45 let praxe, skoro půl století v ordinaci dětského
psychiatra. Vím, že děti byly vždy zlobivé, moji spolužáci
zlobili, já jsem zlobil, skoro každé dítě někdy zlobí. Ale
bylo to takové obyčejné, klukovské zlobení. Dnes se ovšem více
a více setkávám s případy, které už nejsou zdaleka obyčejným
zlobením, ale agresí, která někdy bere dech. Na obhajobu takového
jednání máme ovšem vymyšlenou mantru, které se říká ADHD.
Například?
Třeba
nedávno jsem dostal na stůl případ, kdy dcera na základní škole
řekla tátovi: „Hele, chci abys mi koupil to a to.“ Táta jí
odpověděl, že jí to nekoupí – jednoduše proto, že na to nemá
peníze. A dcera na něj vyrukovala: „Tak já půjdu na sociálku a
řeknu, že jsi mě pohlavně zneužíval. To si piš, dají za
pravdu mně a ne tobě. A i kdyby se někdy zjistilo, že to nebyla
pravda, tak tu ostudu už z tebe nikdo nikdy nesundá.“ To je něco
děsivého. Nikdy jsem se nesetkal s tak otřesnými případy agrese
dětí jako v této době, ale i s tím, jak mladí nakládají někdy
se starými lidmi. Jako by se z mnoha lidí už od dětství
vytrácela láska, jako by byly zapomenuty pojmy a ctnosti jako čest,
noblesa, elegance, ušlechtilost, rytířství – a pravdivost. Zlo
se vždy opírá o lež.
Vzpomínám
si, jak jsem šel před třiceti lety v listopadových dnech do
Chrámu svatého Víta, kde měl kázání stařičký pan kardinál
František Tomášek. Celá Praha byla polepená papíry, plakáty,
nikde na nich nechyběla slova o svobodě. A pan kardinál svobodu ve
svém projevu zmínil snad jen jednou, až mě napadlo: „Proč ten
starý, dobrý muž nemluví více o té svobodě?“ A pak mi to
došlo. To, co pan kardinál Tomášek v onom kázání stále
opakoval, bylo slovo – pravda. Protože to byl moudrý muž, věděl,
že svoboda bez pravdy není možná. A my dnes žijeme ve lži, se
lží, obklopeni lhaním a došli jsme už tak daleko, že občas
nalháváme i sami sobě.
Děti
se to ale nemohou naučit nikde jinde než od rodičů…Jistě.
Řešil jsem třeba případ žáka osmé třídy, který tvrdě
fyzicky napadl učitelku. Jeho otec ho obhajoval s tím, že syn to
údajně udělal proto, že nesouhlasil s názorem, který paní
učitelka vyslovila. A synek na to má prý právo, protože teprve
hledá formu vyjádření svých názorů. To, že ten žák nenapadl
názor paní učitelky, ale rovnou ji, je pro dnešní dobu vlastně
zcela typické. To je ostatně také jeden ze zvyků lidí, kteří
rozdělují společnost, jak jsme o tom hovořili před chvílí.
Rostoucí agresivitu potvrzují i statistiky, nejen útoky dětí na
učitele, ale také rodičů vůči učitelům. Na konci loňského
roku byl zveřejněn průzkum, podle kterého se skoro v osmi
procentech mateřských škol objevila agresivita žáka vůči
učiteli
Čím
to je? Co děláme špatně? Už v mateřských školách?
To
je hrozné číslo. A trápí mě to hodně, protože děti mám moc
rád. Použil bych tady takový příměr k rybníku, leč vypovídá
podle mě o podstatě problému. Představte si rybník, ve kterém
je stále více nemocných ryb, některé už umírají. Majitel
zavolá odborníka, ten ryby zkoumá, pitvá, bádá a pak mu poradí,
aby do rybníka nasypal deset pytlů nějaké chemikálie. Majitel to
udělá, ale stav ryb se pořád zhoršuje. Zavolá tedy jiného
experta a ten opět zkoumá ryby a pak poradí nasypat do rybníka
jinou chemikálii. Ani ta ale nepomůže. Všimne si toho starý
sedlák, zajde za majitelem a řekne mu: „Nic do toho rybníka
nesypte. Vypusťte špinavou vodu, vybagrujte bahno a hlavně
vyházejte všechno to smetí, ten odpad, který do rybníka nepatří.
Pak napusťte čistou vodu a ryby budou v pořádku.“No a my jsme v
podobné situaci. Stále zkoumáme děti, zjišťujeme, že jsou
agresivnější, že se mění tak nebo onak. Děláme statistiky,
výzkumy pedagogické, psychologické, sociologické. Ale to
prostředí, ve kterém děti žijí, tu vodu, která je otrávená
kdejakým ideologickým odpadem, tu nezkoumáme vůbec. Jenže to je
to nejdůležitější. Vždyť už mezi rodiči navzájem je spousta
agresivity. Slušnost je pokládána za hloupou slabost. Pýcha roste
až do nebes a říká se tomu zdravé sebevědomí.Společnost je
agresivní, televize, počítačové hry – agresivita je všude. Ta
se projevuje často ve formě šikany. Navíc do škol pronikají
drogy. A k tomu rodiče, z nichž někteří hájí svá dítka
doslova za každou cenu a vůbec netuší, jak jim tím škodí.
Mnohdy nemají ani ochotu naslouchat, protože jejich René je prostě
dokonalý, on není hloupý, ale škola ho špatně učí, on
nezlobí, ale jsou na něj uplatňovány nekvalitní výchovné
metody. Učitel je pod tlakem agresivních dětí, kterých se už
bojí, má strach je někdy i napomenout, je pod tlakem rodičů,
ředitele i svých kolegů. Čili ze čtyř stran je pod tlakem.
A
co slyšíme jako řešení?
„Problémy budeme dále
monitorovat a v krátkém časovém horizontu přijmeme účinná
opatření.“ Nebo že problémy ve školství se budou řešit
zvýšením platů učitelů. Rozhodně jsem pro to, aby učitelé
měli vysoké platy, ale prosím vás, to nijak nezmění naše děti.
Ano, kantorům zvednu plat o deset tisíc, ale děti budou agresivní
a zlé nadále. To je však náš ustálený zvyk – na morální
díry dáváme technické záplaty, v tomto případě finanční
záplatu.
Co
s tím?
Tak,
jak to popisujete, to vidím trochu beznadějně.Pokud to vidíte jen
trochu beznadějně, pak vám závidím. Já to vidím hodně
beznadějně.
Proč?
K
tomu, aby se začala atmosféra a vůbec život ve společnosti měnit
k lepšímu, aby se vyčistila ona voda ve špinavém rybníku, by
mohly vést dvě cesty. Jedné ale nevěřím a druhé se velmi
obávám.
Které
nevěříte?
Muselo
by se od základu změnit v tom našem rybníce příliš mnoho věcí.
A tomu nevěřím, že toho bude někdo schopen, ač by byl i
ochoten. Pořád se mluví o tom, že změnu přinesou nové
paragrafy a nějaké finanční balíčky. Ale jak říkal jeden
anglický politik – čím více je zákonů, tím menší je úcta
k právu. Dále můžeme pozorovat negativní jevy ve společnosti,
která ztratila cit pro vnímání přirozených věcí a bezostyšně
za normu vydává už kdejakou zvrácenost. To destruuje mezilidské
vztahy, šíří se jak napětí, tak bezradnost a chaos. Ztratili
jsme vertikálu. Pojmy jako čisté svědomí nebo zdravý selský
rozum už nejsou v našem slovníku. Je to vidět třeba z toho, jak
na každou oblast života už musíme mít nějakou odbornou poradnu.
A dále drogy, nové a nové ideologie, které se vůbec neskrývají
s tím, že chtějí znovu ovládat společnost. To všechno je jen
zlomek toho, co nás zatěžuje. A nevěřím, že to někdo změní.
Takže
to vypadá na tu druhou cestu, které se obáváte. Ta je
jaká?Jednoduše kolaps společnosti. Očistný kolaps, který nás
přinutí se zase vrátit k lidské přirozenosti, být normální a
zbavit se iluzí. Aspoň těch nejhorších. Ne proto, že bychom po
kolapsu byli chytřejší, ale proto, že nám nic jiného nezbude,
pokud budeme chtít přežít. Najít k oné horizontále také
vertikálu. Jenže aby nás to vrátilo zpět k naší přirozenosti
a zbavilo iluzí – aspoň většiny těch nejhorších – pak by
to musel být pořádně tvrdý, bolestný kolaps. Proto se ho obávám
Max
Kašparů
Psychiatr
Doc.
ThDr. PhDr. MUDr. et Dr. Jaroslav Maxmilián Kašparů, PhD. Dr.h.c.,
m. prof. je vysokoškolský pedagog, psychiatr, pedopsychiatr, soudní
expert, teolog, řeckokatolický duchovní, spisovatel a
esperantista. Je držitel největšího počtu vysokoškolských
titulů v České republice. Jméno Maxmilián mu bylo uděleno v
roce 1984 opatem Želivského kláštera Bohumilem Vítem Tajovským
při tajném vstupu do sekulárního řádu želivských
premonstrátů. Získal je po polském světci sv. Maxmiliánovi
Kolbem.
Je
externím spolupracovníkem Českého rozhlasu a členem Rady České
televize